Homér
Cypřiše, moruše

Květiny

Někomu líběj se květiny;
má máma sázet jde růže.
Někdo je sám, někdo jediný.
A kdopak za to vše může?

Někdo zas vymetá hospody,
každýmu něco je dlužen.
V samotě mnoho je svobody...
A kdopak z nás za to může?

Sedíš sám u stolu v putyce
popíjíš zvětralý pívo.
Nejni v tom bol ani tradice.
Jen všude podivně tklivo.

Sedíš sám a nejsi jediný
kdo strach má vyletět z kůže.
Nevíš, jak vypadaj květiny
a nevíš, kdo za to může.

Někomu líběj se květiny;
má máma sázet jde růže.
Jen prosím nekřič: Jsem nevinný!
V blázinci plno je lůžek.

Nemůže každej bejt květina.
Zvláště, když kytkou bejt nechce.
Ten stejně ostatní nevnímá,
takže to pochopí lehce.

(S, 22. 3. 1994)

Turistický průvodce

Louky, lesy, řeky, hory,
Pankrác, Mírov, Ruzyň, Bory,
Kuřim, Ostrov, Heřmanice,
vítej v Český republice!

Louky, lesy, řeky, hory,
v noci svítěj reflektory.
Horní Slavkov, Bělušice,
krásně vyholený kštice

Čórky, kérky, klepky, čůra,
kriminálů je tu fůra.
Chceš se napít magoráku?
Přijď za náma do lapáku.

Bachař, buzna, prcačkáři,
těm se v krimu dobře daří.
Filcunk, díra, noční kuřba,
hošani jsou k Vašim službám.

Louky, lesy, řeky, hory,
tak nedělej kámo fóry.
Neviděls zevnitř Valdice -
nebyls v Český republice!

(Balada z vetešnictví, 4. 3. 2000)

Nemocnice

Svět založen je na zradě a lži
a jiný cesty není.
Za okny nemocnice mží
na lidský utrpení.

Těžko se do mý situace vžít,
každej jen sebe vidí.
Za okny nemocnice mží
a umíraj tam lidi.

Temný jsou naše pokoje,
za okny žaluzie.
A ten, kdo nejni spokojen,
ten prostě nepřežije.

Za oky nemocnice mží,
chřadne tu moje tělo.
Nechte si milosrdný lži -
- venku se rozpršelo.

(nemocnice bezmocnosti POSLEDNÍ BEZMOCNÍ, 17. 7. 2001)

Žlutý skvrny

Vokolo se mihla
žlutá skvrna
není nám to divný
vždyť jsme z Brna

Zmizela nám rychle
to jsem rádi
nám ty žlutý skvrny
děsně vadí

(Zákaz vycházení, 12. 8. 1984)

Elektřina

Ležím na velkým černým stole
dráty tvořej elektrický pole

V mý hlavě lítaj elektrony
tak jako chodci uprostřed pěší zóny

Na hlavě mám připojený dráty
uvnitř se to míchá pátý přes devátý

Před očima najednou mám temno
to jak elektřina zamávala se mnou

Mozkový buňky odumírají rychle
ze světa se stala uzavřená krychle
Stejně vymažou mi z paměti

halucinace z vysokýho napětí

(Zákaz vycházení, 12. 8. 1984)

Jinudy

Scény jsou divný
kafkovský teatrum
pod lipou ksichty
dopily malej rum

Tak ještě nalej
ztemněly ulice
jinde jen trošku
a tady nejvíce

A už se neboj
snad to jde jinudy
holt někdy máme
prazvláštní osudy

Opilci v parku
do dlaní dýchají
z laviček děvky
potichu vzlykají

Na stromech ptáci
nečekaj odměny
odjinud slyšet
prazvláštní ozvěny

Jinudy půjdem
jasno už pod lipou
někteří dojdou
ostatní pochcípou

(Tudy ne Tak kudy Jinudy, 24. 10. 1986)

Pojď se mnou moje milá

Pojď se mnou moje milá
tam kde jsme ještě nebyli
jsi celá jaksi bílá
ani tu krev ti nesmyli

Pojď se mnou moje milá
už nemusíš mít strach
z tebe se stane víla
já rozpadnu se v prach

Pojď se mnou moje milá
tiše a bez hluku
tys moje láska byla
tak vem mě za ruku

Pojď se mnou moje milá
snad tušíš kam teď jdem
proč jsi se zastavila
právě před hřbitovem

Pojď se mnou moje milá
já nedám si tě vzít
tys jediná mi zbyla
s jinýma nelze žít

Pojď se mnou moje milá
tam kde jsme ještě nebyli
doba nás popravila
a my se zabili

(Já hovořím!, prosinec 1989)

Schizma

Obarvím načerno
pár kapek spermatu
u cesty nalámu
větvičky akátu

Větvičky akátu
není to poprvé
svý hříšný myšlenky
rozšlehám do krve

Rozšlehám do krve
prohnilý svědomí
co sme si to sme si
dnes sme si vědomi

Dnes sme si vědomi
vlastního schizmatu
běž lámat trnitý
větvičky akátu

(Per do toho punkem, říjen 1991, na kazetě Pocházet z chlívku - sk. Idiot Crusoe)

Balada pro dívku, jež s lumpem se zapletla

Já co se mé osoby týká
ač nechci býti cynikem
cizí mi byla romantika
to je jak mluvit s roubíkem

Přestaň se raděj se mnou stýkat
radím ti radši před stykem
že nejsem v lochu to je klika
to je jak mluvit s roubíkem

Za všechno se holt musí pykat
anebo přijít s prosíkem
kdo si chce zvykat ať si zvyká
to je jak mluvit s roubíkem

Ten kdo se jak had z kůže svlíká
chladne pod každým dotykem
pak ze tmy vynoří se dýka
to je jak mluvit s roubíkem

Potkal jsem chlapa ten mi říká
žiješ ve světě velikém
tebe zajímá politika?
to je jak mluvit s roubíkem

Můžeš mi klidně holka tykat
vyspi se s každým chlapíkem
já nechci se svých zvyků zříkat
to je jak mluvit s roubíkem

Holt nehodím se na klerika
nedám se opít rohlíkem
toť moje slabost převeliká
to je jak mluvit s roubíkem

Nechci tě slyšet holka vzlykat
až s vyříznutým jazykem
budu ti sladká slova říkat
to je jak mluvit s roubíkem

(Básně pro F. V., 8. 1. 1990)

Pochodová od Ostrova (nad Ohří)

Na vězeňskym dvoře
bachař s muklem oře
mukl jenom vzdychá
oděný jsa spoře

Vidím pěknou scénku -
- mínus deset venku
mukl musí míti
venku rozhalenku

Kdo chce do Ostrova
na zimu se schovat
radostně pak cvičí
v mraze pořadová

Sever o jeseni
žádná sranda není
ten bengo je ale
ženské přirození

Potom na baráku
holek jako máku
každá za noc zvládne
aspoň deset ptáků

Na měsíc máš pětku
proč nedělat štětku
tak se nejlíp schání
ňákej žvanec k snědku

Maj strach ovšem mnozí
óvékáté hrozí
tam ty kila shodíš -
- jsou to neznabozi

Mladý nebo starý
soud Karlovy Vary
ňákej metřík přidá
díky za ty dary

Nechceš - teda sorry
v dáli Krušný hory
je to krásnej pohled
drátům všem navzdory

Ne vězeňským dvoře
bachař s muklem oře
pak se lidi divte
že ten systém shořel

Pozn.: óvékáté - oddělení výkonu kázeňských trestů, jinak též díra

(Den zvířat, 26. 2. 1990)

Moruše

Okolo blázince pokvetou moruše
doktor mi před chvílí promlouval do duše
Promlouval do duše obral mne o duši
až jsem se proměnil v jednu z těch moruší

V zahradě za chvíli pokvetou šeříky
chci dveře otevřít jenže jsou bez kliky
Tak se tu procházím od stěny ke stěně
dokud v mém chování nedojde ke změně

Okolo blázince rozkvétaj moruše
co vám mám povědět já člověk bez duše
jsem sám a nikdo z vás snad ani netuší
jak někdy závidím rozkvetlým moruším

Stromy už rozkvétaj jaro je v rozpuku
nemám s kým promluvit koho vzít za ruku
Koho vzít za ruku když nemám přítele
čekat až funebrák v rakvi mi ustele

(Písně hřbitovní no. One aneb Greatest Hits, b. d. /jaro 1991/)

Nevěsta

chci abys umřela
ať mám kam chodit
kytku či kamínek
na hrob Ti hodit

chci abys umřela
protože živá
máš spoustu důvodů
proč se mi skrývat

máš spoustu důvodů
já zas svý chyby
tak proto říkám si
že lepší kdyby

si raděj umřela
moc si to přeji
ať se mi v hospodě
zas nevysmějí

já nemám budoucnost
proč si to skrývat
radš idol pod drnem
lepší než živá

ukázka bezmoci
porád a znova
když slyším dokola
ty děsný slova

ty se mi vysmívaj
ty chtěj mě schodit
chci abys umřela
ať mám kam chodit

(Písně hřbitovní no. One aneb Greatest Hits, 17. 4. 1991) 

Vyznání egoisty

Zima je kolem a jde z ní strach
taky mne už trochu zebe
nezvoňte však ještě na poplach
přece mám porád sám sebe

Zima je kolem však umírat
není teď ještě mým krédem
sám jsem se postavil sám jsem spad
mám přece ještě sám sebe

Zima je kolem a já jsem sám
nade mnou už jenom nebe
nepláče nikdo že umírám
dycky jsem měl jen sám sebe

Zima je kolem a všude chlad
nikdy jsem nenašel tebe
nemá už cenu to popírat
dyk jsem měl rád jen sám sebe

Zima je kolem a slova mý
samotnýho už mě zebou
děláte na sebe pogromy
a já jsem jenom sám sebou

Zima je kolem vše ztrácí se
vše ztrácí se v moři šedém
ne tohle není má demise
dyk přece mám jen sám sebe

(Písně hřbitovní no. One aneb Greatest Hits, 6. 6. 1991)

Zabití

Všude jsou samí zabití.
V tom našem světě slizkém.
Jak bych tě mohl líbati
svým uslintaným pyskem?

Nemám náladu na dívku,
když krchov porád volá.
To rači sáhnu po pivku...
Tomu já neodolám.

Všude jsou samí zabití.
Ty milovat bys chtěla.
Půjdu se rači vyblíti...
Jen abys neumřela!

Nemám náladu na lásku,
nesnáším dívčí slzy.
A proto na svým opasku
už oběsím se brzy.

A všichni budou zabití.
Ten náš svět po tom volá.
A kdo by nechtěl zemříti?
Ani já neodolal.

(Pocházet z chlívku, sk. Idiot Crusoe, koncert z 21. 3. 1993, Brno, kazeta, ŠOTrecords)

Všude je ticho

všude je ticho
nač se mám dívat
bolí mě břicho
loknu si piva

všude je ticho
mám těžkou hlavu
až bude po tom
podejte zprávu

podejte zprávu
mý drahý matce
že je vše v cajku
a že spím sladce

podejte zprávu
mý drahý dívce
že už sem dávno
na lepší pitce

na lepší pitce
už nemám naděj
mám holky jiný
živý mi vaděj

je mi tam dobře
a je tam ticho
teď vás snad z toho
rozbolí břicho

(Pocházet z chlívku, sk. Idiot Crusoe, koncert z 21. 3. 1993, Brno, kazeta, ŠOTrecords)

Cypřiše (parafráze...)

Na naší zahrádce rostou už cypřiše
do hrobu spadne ten co chtěl bejt nejvýše
Prý býti nejvyšší vůbec se nesluší
tak stejně skončíme za těmi cypřiši

Na naší zahrádce uvadly šeříky
a já jsem psychopat se všemi zlozvyky
Jenom svým rodičům škodívám na jméně
v ulicích nápadný jak hovno na stěně

Na naší zahrádce rostou prý cypřiše
co vám má povědět člověk jenž nedýše
Pořádný slovo nikdy jsme neslyšel
tak jsem se odebral mezi ty cypřiše

Stromy už rozkvétaj na každým někdo visí
a mluvit s člověkem to bejvávalo kdysi
Koho vzít za ruku každej je jak tele
všichni jsme telata zpívám si vesele

(Havrani, 27. 6. 1993)

Kodex

Přeje si kdekdo přeje si kdekdo
jíti mi na funus
míval jsem v sobě míval jsem v sobě
vždycky zvrhlíka kus

Já jsem totiž strašně nemorální osobou
strašívám dívky svojí podobou

Pro spoustu lidí pro spoustu lidí
býval jsem v očích trn
ať už mám raději ať už mám raději
na svojí hlavou drn

Já nejsem zvyklej žíti v pokoře
nemohu nikdy býti nahoře

(Pocházet z chlívku, sk. Idiot Crusoe, koncert z 21. 3. 1993, Brno, kazeta, ŠOTrecords)

Havrani

Havrani přilétaj na podzim,
přinášej zimu a deště.
I když vím, nikomu nepovim,
jak dlouho budu tu eště.

Na podzim přilétaj havrani.
Cosi mě svírá jak kleště.
A já bych rád věděl, kolik dní
tu s váma zůstanu eště.

Na podzim přilétaj havrani,
na tom však nemají vinu.
Že na mě možná už za pár dní
hrobníci naházej hlínu.

Na podzim přilítnou havrani.
Toť žádná skutečnost nová.
Pak se ti zvěstové pohřební
sesednou u hřbitova.

U hřbitova se sesednou,
nedbají zimy či deště.
A já se dozvěděl najednou,
jak dlouho mám tu bejt eště!

(Havrani, 21. 11. 1993)

Blouznivec

A promluvit jsem měl.
Ať se mi kde kdo směje.
Jenže já bohužel
nepřišel z Galileje.

A poznat prý jsem chtěl,
uvidět, co se děje.
jenže já bohužel
nepřišel z Galileje.

A promluvit jsem měl;
nevypravil ni větu.
Jenže já bohužel
nepřišel z Nazaretu.

Pořád jsem cosi chtěl,
kdo poslouchal by sketu.
Já totiž bohužel
nepřišel z Nazaretu.

A když jsem poznat měl
poznal jsem hnusný chtíče.
A taky bohužel
jak děsnej strach mám z biče.

Já náhle nevěděl
však každý dobře ví že -
jak strachy jsem se chvěl
a strach mám dosud z kříže.

Než viset na kříži
tož rači pívo píti.
To mě nic netíží
a chápat smysl žití...

Tak rači nemyslet,
než chápat žití smysl.
Je mi už třicet let
nač zatěžovat mysl...

(Homo Erectus, 30. 1. 1995)

Idiot Crusoe

Potlesk mi zní jak vytí zvěře
a já jsem pořád sám a sám.
V šatně jsou zas zavřený dveře.
A proč by ne, dyk umírám!

Občas se mi kámoši svěřej
a já jsem porád sám a sám.
Nadarmo Boha do huby béře.
A proč by ne, dyk umírám!

Potlesk mi zní, jak vytí zvěře,
tak všeckejm na vědomost dám:
Jsou hezký na krchově keře.
A proč by ne, dyk umírám!

A když se mi kámoši svěřej,
bude to asi ňákej krám,
v patolce votevřený dveře.
A proč by ne, dyk umírám!

(Vlci, 2. 2. 1995)

Vlci

Jen vlci nakažený prašivinou
by mohli tenhle život snést.
Stejně zas po mě hoděj slinou...
Homo homini lupus est...

A je to jenom mojí vinou,
že jsem se nedal Cestou cest...
Snad nakažen jsem taktéž prašivinou.
Homo homini lupus est...

Je známá věc, že léta plynou
a kytky někdy odmítají kvést.
Slabí že zemřou, silní nezahynou.
Homo homini lupus est...

Jen vlci z dálky na pozdrav mi kynou.
Nakonec, proč se nedat svést?
Poněvač stejně zasypou mě hlínou.
Homo homini lupus est...

Vím stejně jak Mgr. Villon:
Ze šibenice se nedá slézt.
Dyk místo lidí jen vlci se líhnou.
Homo homini lupus est...

Když někdo s davem nemůže splynout,
čím potom, pro pána Boha, jest?
Všichni jsem nakažený prašivinou!
Homo homini lupus est...

(Vlci, 25. - 26. 2. 1995)

Prapodivná

Déšť štatl smáčí;
tak rači nevzpomínat.
Někomu stačí
nemuset nikdy vnímat.

Opilci, rváči,
hnůj na ně rači kydat.
Maminky pláčí...
Rač půjdu zapomínat.

Déšť štatl smáčí
a na co zapomínat?
Nebe se mračí,
půjdem se vyzpovídat?

Opilci, rváči!
Mívat jen pocity, mívat,
každýmu nepostačí
a pořád jenom zívat –

- to ven do deště rači,
než v blázinci se kývat.
Déšť štatl smáčí,
už netřeba se skrývat ...

(Neděle, červen 1996)

Maminka

Maminka umřela.
Potřeba pláče.
Každej holt musíme
kříž sem tam vláčet.

Maminka umřela.
Potřeba hrobu.
Každej holt musíme
hledat si skobu.

Maminka umřela
docela živá.
Kdoví, co tajemství
smrt v sobě skrývá.

Maminka umřela,
zůstane s náma.
Ty, smrti, zůstaň si
tam za horama.

(Vodnikud, 21. 11. 1997, text pro sk. Idiot Crusoe)

Rorýsi

Rorýsi lítají vokolo katedrál,
protivně piští.
Aspoň ty povznes se trochu vejš nad reál,
století příští.

Bodni mi do zad nůž, jako Kain Abela,
překážím v cestě.
Rorýsi lítají vokolo kostela
v zapadlym městě.

Rorýsi odletěj s prvními mrazíky,
jde na mě zima.
Tak raděj popíjim v hospodě s tatíky.
Podivný klima.

Žebráci slízaj se zas u vrat kostelů.
Středověk zůstal.
Propašuj prosímtě lahvinku na celu...
Hlava je pustá.

Nech si svý žvásty a v poklidu usedni,
vobjednám pívo.
Todleto století je naše poslední...
nesnáším život!

(D E K A, 18. 5. 1999)

Úchylácká
(na motivy moravské lidové ze Slovácka)

Moja prdélenka,
moja prdélenka
ta je porád panna.

A já stará bukva
a já stará bukva
dělám si to sama.

Chcelo by to kluka,
kluka jako buka
co by do něj vrazil
svojeho vobucha.

Ten můj malej chudák
ten můj malej chudák
taky je furt panic.

Porád ho jen honit
porád ho jen honit,
už je mi fakt na nic.

Chcelo by to kluka,
kluka jako buka.
Do tý jeho prcky
vrazil bych vobucha!

(Mý psaní..., cca červenec 2000)

Hřbitov

Hřbitove, hřbitove,
zahrado zelená.
Kéž by si mě zbavil
těžkýho břemena.

Těžkýho břemena,
těžkýho jako cent.
Má duše černá je
černá jak atrament.

Těžkýho břemena,
života na zemi.
Jsem člověk bez jména.
Zle je mi, zle je mi.

Přetěžká prázdnota,
nejhorší ze všech zel.
Radš zmizet ze světa
než býti vyvrhel.

Hřbitove, hřbitove,
víš, že to není lež.
A někde v koutečku
lože mi usteleš.

Ne peří prachový
bys mi pod hlavu dal.
Radš balvan žulový.
Už aby ďas mě spral!

(S, 15. 5. 1998)

Loď bláznů

Táta se upil, máma utopila,
ani já nebyl nikdy zcela košer.
jediná možnost jak se zbavit kripla byla
hrůzná Loď bláznů Hieronyma Bosche.

Vyhublej jsem byl tehdá jako třtina,
hlady a zimou zřejmě bych už pošel
raděj se plavím kalnou vodou Rýna
na Lodi bláznů Hieronyma Bosche

Sedíme tupě, čekáme co bude,
ta kocábka je z proutěnýho koše.
Kolipak živých na konci cesty zbyde
na hrůzné Lodi Hieronyma Bosche.

Co bude zejtra, co nás všecky čeká,
ve světlý chvilce i modlit jsem se zkoušel,
i když je jasný, že pohltí nás řeka.
Hrůznou Loď bláznů Hieronyma Bosche.

Se mi to kecá, když jsem dávno v pánu,
však nechce se mi dělat v pekle světlonoše.
Vím přec, co spatřim, až jednou z mrtvých vstanu:
Hrůznou Loď bláznů Hieronyma Bosche.

(Derniéra aneb Z mýho pohledu, 16. 12. 1999)

Proč?

Proč prapodivný tydle dny?
Proč pívo nějak divně chutná?
Proč všechno je tu pochybný –
mně už to může býti putna…

Proč nevotvíraj hřbitovy –
je tu přec dost mrtvejch lidí.
Ty lidi pak už nepoví,
kam dušičku svou uklidili.

Proč mívám porád divný sny?
Je to snad ňáká nová klika?
Pro pacienty bezesný
bejvají neuroleptika…

Proč kočička furt strach má,
když votevřou se dvéře?
Poněvač nejni pitomá…
Važme si naší zvěře!

Proč všichni lidi mívaj strach?
To bude tím, že tady žijou…
Tož chlapi, zvoňte na poplach,
ať se mi tu zas – nezabijou!

(Pocházet z chlívku, sk. Idiot Crusoe, koncert z 21. 3. 1993, Brno, kazeta, ŠOTrecords)

Děvky

Nemám rád děvčata, mám rád jenom děvky,
nemám rád život, mám rád jen dekadenci.
Chvěju se vzrušením, když děvky krokem lehkým
každýho večera spěchaj za milenci.

Nemám rád děvčata, mám rád jenom děvky,
mám rád smrad hospod, barů, pisoárů.
Nemám rád lidi, automatický zmetky,
co vo životě nemaj ani páru.

Nemám rád děvčata, mám rád jenom děvky
a vůbec zbožňuju všechnu zdejší lůzu.
Bezdomovce či uslintaný dědky.
Zachovat dekorum, z toho mám obzvlášť hrůzu.

Nemám rád děvčata, mám rád jenom děvky,
nemám rád práskače, ty všechny "hodný strejdy".
Nemám rád cikány, nemám rád holý lebky.
No prostě nenávidím tyhle šmejdy.

Nemám rád děvčata, mám rád jenom děvky.
Tohleto vše vpisuji do svý závěti.
Jen tahle sběř, stokrát projetý štětky
mi můžou na pohřbu Requiem zapěti.

(Sedmkrát "M" v hlavní úloze plus další básně, 10. 12. 1998)

Advent

První neděla adventní
bejvává ještě decentní.
Každej u svýho krbu dlí,
kdo umí, ten se pomodlí.

Druhou neděli adventní
musíš být chlapče solventní.
Bys obchodníkům z Vietnamu
mohl přilézti do krámu.

Třetí neděli adventní
bejvaj už lidi dementní.
by chudejm Romům pomohli
nechaj si šlohnout šrajtofli.

Narodil se nám Kristus Pán.
Však bude brzo na kříž dán.
V kostele čtou se pašije
a lidi jsou porád bestie.

(Derniéra aneb Z mýho pohledu, 26. 11. 1999)

Vánoce v blázinci

Senilní báby z dobročinnejch spolků
věší podivný, děsivý příšery
na zlámaný větve pokroucených stromků.
jak nechutný jsou Štědrý večery...

Dárky se hoděj zpátky na smetiště,
dyk příští rok nám rozdají je zas.
A jenom strach, ten drží se jak klíště,
ať všední den, ať vánoční je čas.

Vánoční kapr jak loni trochu smrdí
krví a lidma, pachem zabíjení.
Nevim, na co jste moji bližní hrdí,
proč todle nechutný a směšný představení,

pro nás, kerý jste přeci dávno zavrhli,
jsme kreatury, nebezpečný cvoci.
Za všechny prosím, jestli byste nemohli
dáti nám pokoj aspoň o Vánocích.

Vím, příští rok to zase bude stejný,
přinutíte nás opustit svoji klec.
Jenže tam v kleci, mezi svými lejny
se lépe cítí každej šílenec.

(Derniéra aneb Z mýho pohledu, 14. 12. 1999)

Poníženě...

Je to s náma fakt nějaký nahnutý,
potřebovali bychom zas na chvíli pod knuty.
Naši lidi jsou moc dlouho svobodný,
kéž by na ně přišly zas ty těžký dny.

Je to s náma fakt nějaký nahnutý,
naše holky jsou moc dlouho netknutý.
Chtěly by mít zas vojáky smradlavý,
myšlenky na svobodu to vodplaví.

Je to s náma fakt nějak nahnutý,
potřebovali bychom zas chodit sehnutý.
Ať policajti bijou jako na poplach,
ať vidějí zas ten starej dobrej strach.

Je to s náma fakt nějaký nahnutý,
na mý gusto je to tu málo krutý.
Sadomaso salóny nám nestačí,
to dosvědčí každej mistr popravčí.

Poníženě prosim proto za lidi,
ač nikdy žádný ovace nesklidim.
Poníženě prosim proto za národ,
určitě mu totalita příjde vhod.
Poníženě prosim pány na Hradě,
procházim se po bláznovský zahradě.

(Babí léto, 11. 9. 2000)

* * *

Předvčírem
spadla klec
co povědět
nakonec

nechceme bejt
proroky
je to však dost
divoký

Dřív to bylo
daleko
teď jsme z toho
naměkko

Bejt už zticha
to je věc
ale to až
nakonec

(Tudy ne Tak kudy Jinudy, 24. 10. 1986)

Nejsem sám?

Co já už se navyváděl skopičin,
ve vězení seděl, mozek na šrot mám.
Když něco řeknu, prej se jenom opičím...
Aspoň, že v tom srabu nejsem sám.

Než lidský řeči, raděj mrouskání kočičí
ve svý samotě každodenně poslouchám.
Zjev bezdomovce, měl bych zajít k holiči...
Aspoň, že v tom srabu nejsem sám.

Každou chvíli pasti na mě nalíčí,
jenže já ty finty dávno znám.
Jenom mám strach, až studenej vítr zafičí...
Aspoň, že v tom srabu nejsem sám.

Chvěju se, když kdosi na mě zakřičí,
že parchant jsem, to nejni sebeklam.
Pak naposled jak podsvinče zakvičím...
Aspoň, že v tom srabu nejsem sám.

Než ze semene krásná kytka vyklíčí,
napíšu víc, než tenhle melodram.
Pan Gellner zahynul někde v Haliči...
Aspoň, že v tom srabu nejsem sám!

(NOStalgie, 21. 11. 2000)

Bezmocní

V nemocnici ticho je jak v kostele,
jen z mýho pokoje je slyšet smích.
Pečlivě ustlaný postele
čekaj na příchod bezmocných.

V nemocnici předlouhý jsou neděle,
noci však bejvaj bezesný.
Sestřičky, naši strážní andělé
střežívaj spánek bezmocných.

Těžko tu psát verše veselé,
strach chodí jako ponocný.
Pak přijde doktor jménem Mengele
a zmizí těch pár bezmocných.

V nemocnici nemám žádný přátele
neb na duši jsem nemocný.
A lidem je ňák divno po těle -
- podivný je ten bezmocný.

V nemocnici ticho je jak v kostele,
tajně dopiju víno ovocný.
Pak posypu si hlavu popelem
a chcípnu - poslední bezmocný.

(nemocnice bezmocnosti POSLEDNÍ BEZMOCNÍ, 29. 7. 2001)

* * *

Upad svět náhle v bezvědomí
v každém se jednou něco zlomí
Zlomí se dnes nebo příště
Až jednou pravda vyjde na jeviště
Zatím jen člověk upad v bezvědomí
(v každém z nás se jednou něco zlomí)

(Zákaz vycházení, 12. 8. 1984)

Květiny

Sedim tu ve své hospodě
a na mou tvář zas padl stín.
Já nebyl nikdy v pohodě,
to vod lidí, ne vod květin.

Sedim tu ve svý hospodě,
to nejni strach, to jen splín.
A kamarádi, ty sou v pohodě,
to jen já půjdu brzo do květin.

Sedim tu ve svý hospodě
a všickni říkaj, že sem hyn.
Ty chlapi, ty tu poseděj,
já si jdu lehnout do květin.

Sedim tu ve svý hospodě
a netřeba mi vařit blín.
Dyk už jsem přeci v pohodě!
Dyk na vás koukám zpod květin.

(Neděle, 17. 7. 1996)

Peripetie brněnského Villona
Rozhovor Luboše Vlacha s Homérem (12. 11. 2002, Řečkovice)

Homér, 10. 11. 2002, 17.15: "A můžeš tam hned napsat, že Homér už žádnou básničku nenapíše, už v životě žádnou, protože Homér je hotovej, úplně odepsanej."

Máš vůbec představu, kolik jsi napsal básní, kolik jsi jich rozdal či jinak různě potratil?
Tak čtyři nebo pět set.

Nejedná se o kvantitu, nicméně, za kolika z nich si teď stojíš? Za čtvrtinou?
Ani to ne. Něco je pěkný, něco zbytečný, bláboly. Psal jsem asi od patnácti let. Ty první texty ani nebyly vázaným veršem. Zkoušel jsem různý úlety. Dnes verše vážu. Byl jsem vždycky exhibicionista, to byl rys a možná i důvod těch básní.

Vesměs jsou popisem autodestrukce. Proč se stala autodestrukce tvým osobním tématem?
Viděl jsem svět kolem sebe jako destrukci a vztáhl ji na sebe. Teď třeba vidím, že jsem hotovej, do psychiky se to pochopitelně promítá taky.

Že prožitek destrukce je destruktivní je poměrně srozumitelné.
Sere mě, že to postihlo právě mě. Asi to tak mělo bejt.

Silná je vazba veršová a u tebe paradoxně tuplem, protože destrukce je amorfní, nebo za takovou považována.
Chtěl jsem tomu dát určitou formu.

Destrukci?
Do jistý doby jsem si to neuvědomoval, ta destrukce byla všeobecná, žil jsem v tom.

Jak došlo k tomu uvědomění?
Až když - třeba teď - budou hrát Idioti v Pardubicích a já nemohu, protože nedojedu, jsem už dojel.

Homére, proč nemáš rád úsloví, že "každý svého štěstí strůjcem"? Není snad každý svého štěstí strůjcem?
Není.

Tím ale popíráš "svobodu". Copak jsi stoprocentně determinován?
Asi jsem. Neříkám, že je to nespravedlivý, jen konstatuji, že se mi to tak stalo, jsem hotovej .

Různý lidé se ovšem dokáží vyřídit nejrůznějším způsobem, všelijaká vyhotovení . ale jsou i takoví co žijí poklidným životem.
Ještě před třema rokama jsem si dělal srandu z toho, co mě teď uráží.

A co tě uráží?
Smrt.

Copak není spravedlivá?
Ne takováhle pozvolná.

To jako, že náhlá smrt je spravedlivější než pozvolná? Ale život člověčí přece je pozvolnou smrtí, nesmrtelný je svatý duch. Proč považuješ život za nespravedlivý?
Villon taky píše, že nezemře, ale bude odpraven.

Když to však pojmu systémově, tedy kdo se považuje za odsouzence, ten se sám (k tomu) odsuzuje. A vyšší síla? Villon to anticipoval a zapsal ve verších, nájemný vrah se smrtí zachází, není překvapivé, že i schází. Ty jsi svůj osud rovněž anticipoval, v těch textech to je.
Je, vím o tom a to mě právě na nich vadí.

No, ale je to téma a to si třeba taky nevybíráš, to si vybere tebe, nebo co vlastně koho kdo kdy kde, proč, který, či čííí.
(mňňááááu...) Teď v tomhle stavu mi přijde blbý psát, co jsem už psával, ale jinak to neumím a ani umět nechci.

Vidíš a to je tvé rozhodnutí, neboli akt svobody. Ale proč nechceš, ty ne - chceš? A co je potom iritujícího na smrti?
Že ke mně přichází tak zvláštním způsobem. Já vím, že jsi ji taky prožil.

Jsou různé smrti. Smrt je evoluční prvek ...
Je to bolest, kterou stále ještě nedokážu zpracovat. Čistě fyzická bolest. Žiju od špitálu ke špitálu. Těžká bolest.

Není ti zrovna moc do řeči, viď?
Stejný, stejný, furt stejný.

Ty, a není to tím podzimem pošmourným?
Proč všechny měsíce jsou listopady?
Proč všechny měsíce jsou listopady?
To se snad asi nikdy nedozvím.
Jsem pořád ještě, ach můj bože tady.
Umřel jsem nebo jen tak tvrdě spím?
Proč všechny měsíce jsou listopady?
Ptal jsem se lidi moudrých, šílenců.
Listopad ten je milej chlapče všady.
Já ten svůj mám poněvadž jej chcu.
Proč všechny měsíce jsou listopady?
Je tomu tak všude na světě?
Z těch otázek dostal by kozel mladý,
napiš básničku třeba o létě.
Za klobouk strč si listopady.
Tam bude líp měsícům proklatým.
Radši se vzmuž a běž prozkoumat vnady
Do sexšopu děvčatům nahatým.

Jak patrno, sám si signalizuješ, že nemusíš psát jen o listopadech, piš o létu, jaru, však víš - "jaro léto podzim zima - čí je to vina?"
Život mezi lidma pochybný pověsti, dál už to nejde, jsem z toho zdeprimovanej. Byly doby, kdy jsem pil, sám si to pamatuješ, byla se mnou sranda, ale musel jsem být krocen -

No, ještě kdyby to tak šlo.
To bych už nebyl já.

Buď jak buď, budeš někdo jiný.
Nee.

Jsou přece i jiné měsíce než listopady.
Všechno je hnusný. Všechno je hnusný. Pěkný jsou akorát kočky a konec.

Tak prej nám sebrali Homéra

Pod tímhle názvem mám sebrané spisy básníka, živla, Lambrechtova psychometra - Homéra. Na koncertě, tuším v Tišnově, vystoupila kapela se šíleným zpěvákem, jehož nesouvislý projev sestával hlavně ze svlékání slipů a křiku. Texty byly výstražné.
Později přijel do Žďáru v rámci naší družby s umělci z Brna, Prahy, Bratislavy i Košic, a když si po desátém pivu típal o ruku desátou cigaretu, poznali jsme, co je to být šíleným básníkem na cestě. Dnes tady..., pak odjel bez peněz do Pardubic. Jindy jste ho potkali na fesťáku ve Veselí nad Moravou. Pořád na sračku a pořád na cestě.
Do toho stihl pár pobytů v blázinci, od rána do večera sedět ve vyhlášené
krčmě U formana, stovky předběžných zadržení, konflikty se zákonem pro příživnictví a - psát. Povídka z prostředí narkomanského doupěte Dvacetčtyři hodin na Ptašinského byla pro mne naprostým zjevením. To byl svět, který jsem neznal, netušil jsem ani, že existuje. S neuvěřitelnou lehkostí napsaná Zpráva o I. alkoholické olympiádě v Československu, či minihra Den psance. A samozřejmě básně, všudepřítomné vymezování se vůči světu, přátelům a establishmentu, o Homérovi sedícím U formana, zadržovaném při kontrole dokladů a předváděném na služebnu VB.
Pod maskou blbce velká víra. Já bych řekl, že to je Hašek a Gellner a villonovská tradice, dovedeno do absurdních důsledků. Těch textů, které mi kdosi kdysi dal, si vážím natolik, že když Homér jednou přijel a škemral, abych mu půjčil jeho vlastní dílo, které prý ztratil, raději jsem řekl, že od něj nic nemám, než abych o to přišel. Je jedním z mála básníků (a že nás tehdy bylo), kterým občas ještě prolistuju.
Stojíme proti sobě, / chci se ti podívat do očí, / ale naučil ses uhýbat, / vosk si leješ do uší... / koukáš se jak bezmocně lezu po bílém neposkvrněném ubrusu... Gesto, a silná slova a do toho: Je temnej den, / Satani a andělé orají na kráse kruhy zmaru a končí tím, že nekončí...
A propó, vždyť já vlastně ani nevím, jak se Homér jmenuje občanským jménem...
Vít Bohumil Homolka, Žďár nad Sázavou
10. 11. 2002